Ha tippelnem kellett volna, mit fognak először újrázni a „korai” Gilliamtől, valószínűleg az Időbanditák (Time Bandits) című filmre tettem volna nagyobb tétet. Színes világok szolgáltatta szettingje és családbarát üzenete talán a legbiztonságosabb befektetésnek tűnt. Azt viszont, hogy megtérül-e, erősen kétlem.
A cikk a sorozat első két epizódja alapján készült.
Fura egy kort élünk; PC-nek számít, ha egy produkció karakterei rasszt, gendert vagy szexuális irányultságot váltanak az előzményekhez képest. Azonban politikailag inkorrektnek hat az, ha testi fogyatékossággal élőket ép emberek alakítanak vagy veszik át a szerepüket. A helyzet az, hogy Taika Waititi és Jemaine Clement szériája már a megjelenése előtt kicsapta a biztosítékot sokaknál, hiszen éppen ezt teszi a szereplőgárdájával.
Terry Gilliam 1981-es klasszikusában ugyanis törpenövésűek az Időbanditák, ráadásul egytől egyig fehér férfiak.
Ehhez képest a magányos Kevin (Kal-El Tuck) gardróbjában immáron a Lisa Kudrow Penelopéja által vezetett, mindenféle rasszt reprezentáló Időbanditák bukkannak fel, hogy kelletlen transzdimenzionális kalandra „hívják” a kissé autisztikus jellemvonásokkal bíró könyvmolyt. A hóhányók elloptak ugyanis egy igen becses csillagtérképet. A papíros rámutat azon portálokra az univerzumban, amelyeken áthaladva utazhatnak térben és időben, csecse tárgyak eltulajdonítása céljából. Ezt azonban nem nézi jó szemmel sem a legjobbak, sem pedig a legrosszabbak legnagyobbja.
![](https://d31dirmi1wlwvc.cloudfront.net/2024/07/idobanditak-jemaine-clement.jpg)
Abbie Purvis, az eredeti film Wally-ját alakító Jack unokája TikTokon, illetve jogvédő szervezetek is felszólaltak az inklúzió mellőzését sérelmezve. A nemcsak produceri és kreátori tisztséget viselő, de a Legfelsőbb Lényként a második epizódban Waititi antitézisét, a főgonoszt is – igencsak mókásan – életre keltő Clement is kommentálta a kialakult feszültséget. Szerinte akár azzal, hogy mágikus lényként sztereotipizáljuk a törpeséget, akár azzal, hogy nem tesszük, kizárjuk az alacsonyabb növésű színészeket. Valahol mindkét félnek igaza van, s szerencsére már nem a ‘30-as éveket éljük, amikor Tod Browning Szörnyszülöttek-jei össztársadalmi felháborodást generált a való életben is fogyatékkal élő, amatőr színészek alkalmazása miatt.
Nyilvánvalóan más volna a helyzet, ha eredetileg nem törpe termetűeknek írta volna meg szereplőit Gilliam (és a koncepcióját kidolgozó, Monty Python-haver Michael Palin), de kezdettől fogva ez volt a terv. A gyerekperspektíva és a Browninghoz hasonló személyes érintettség, a vándorcirkuszokból ismert emberek reprezentálásának vágya. Mind-mind ha nem is túl összetett, de jól körülírható személyiséggel, kisebb-nagyobb, de fontos egyéni momentumokkal jelentek meg. De ami fontosabb, az öniróniájuk, saját hiányosságaik őszinte felvállalása és előnnyé változtatása a cselekmény narratív funkcióit látták el.
Az eredeti Időbanditák aprónépek voltak, most nem azok, de a plot sem erről szól, így nem is az a lényeg.
Hanem az, hogy az újak önerőből jók-e. Két epizód kevés ahhoz, hogy ezt eldöntsük, de hogy eddig kevesebbnek érződnek, az biztos.
Mindenképp a Hétköznapi vámpírok atyjainak erényére válik, hogy a történet sarokpontjait követni látszanak, mégsem kívánják egy az egyben újramesélni azt. Az egyre dübörgő konzumtársadalom kritikáját felváltja a barbarizálódó kultúra fricskája. Kevint szeretik a szülei, csak letojják, állandó történelmi kiskátéját kifigurázzák és félnek a kultúrától, mint ördög a tömjéntől. Tulajdonképp fel sem tűnik nekik, hogy fiuk eltűnt, legszimpatikusabb formájukat pedig akkor ötlik, amikor egy démon egy-egy darab széntömbbé lézerezi őket. De nyugalom, nincsenek ebben a sztoriban nagy csavarok, szóval ez csak egy átmeneti állapot. Olyan keserédes finálét pedig bizonyosan nem fogunk kapni, mint az eredetiben.
![](https://d31dirmi1wlwvc.cloudfront.net/2024/07/idobanditak-lisa-kudrow.jpg)
Waititiék egy sokkal inkább befogadóbarát szériát kalapáltak össze, nemcsak az értelemszerűen kiforrottabb vizuális effektek révén. A humoruk, ahogy azt már megszokhattuk, sokkalta profánabb, mellőzi a pythoni szürrealizmust, és csak egyetlen alkalommal súrolja az altestiséget. Olykor önismétlő, de legalább ennyiszer okos is; Trója utoljára Brad Pitt miatt volt ennyire szórakoztató, pedig csak a várfal és a lóbelső a díszlet. Összességében az új Időbanditák „vegytiszta” kalandvígjátéknak mondható, mintha a korai Seth MacFarlane összetákolt volna egy évadnyi Tömény történelmet a Dokik műtőasztalán.
Az első epizód hektikus barangolásában mindenféle korok és civilizációk között (a 19. századelő kínai-brit tengeri konfliktusától a Stonehenge építésén át Trója bukásának küszöbéig) megismerjük az Időbanditák modern potenciálját – és egyben gyengeségeit is.
A rendelkezésre álló címek alapján minden epizódban egy újabb kulturális közeget fogunk megismerni bohókásan anakronisztikus és logikailag teljes mértékben kifogásolható módon, de szórakoztatón. Kudrow-n kívül, aki a főszereplők közül a nyilvánvaló húzónév, noha a már említett alkotók is megjelennek mellékszerepekben, olyan karizmákat, mint Sean Connery, ebben az installációban nem fogunk látni. A többiekről, mint például a temus Jack Sparrowról, Altóról (Tadhg Murphy), az egyetlen névleg és funkcióban is visszatérő csillagtérkép-olvasó Widgitről (Roger Jean Nsengiyumva) vagy épp Bitteligről (Rune Temte), a DC végkiárusításon leszázalékolt Dolph Lundgrenről egyelőre annyit érdemes tudni, hogy ott vannak. Ha csak egy-egy poén erejéig is.
![](https://d31dirmi1wlwvc.cloudfront.net/2024/07/idobanditak-taika-waititi.jpg)
A maja civilizáció „félreismert” kegyetlenségét feltáró második epizód érezhetően lassabban csordogál, mint tette azt az első. Judy (Charlyne Yi) a női vezetés mikéntjéről „tanul” a virágzó birodalom uralkodójától, Sak K’uk’-tól (Génesis Mancheren Ab’äj). A poénként vissza-visszatérő ökölszabály, miszerint mindenki egyenlő, nettó megkérdőjelezhető már alapesetben is a nem reprezentatív castingdöntések miatt. Ráadásul Judy túl debil és túlságosan viccnek szánt tanácsokat kap, hogy komolyan vehető legyen egy formálódó belső konfliktus a női banditák között. Szóval félő, hogy a sztorit komolyan egyáltalán nem vevő alkotók a sorozatformátum adta bőséges játékidő ellenére a „weekly monster” struktúrába inkább sitcomos geghegyeket táplálnak, s nem valami nagyívű gondolatot.
Mindezek pedig azt vetítik előre, hogy az Időbanditák nemhogy nem érnek fel a Képzelet-trilógia magaslataiig, autonóm entitásként sem képesek kaput nyitni semmiféle birodalomba. Maximum a komolyabb fejtörést nélkülöző szalonedukáció és a kritikamentes szórakozás földjére utazhatunk el. Oda viszont szívesen, mert azt állítani, hogy Waititiék sorozata lelketlen és ötlettelen volna, piszok nagy hazugság volna.
Az Időbanditák megtalálható az Apple TV+ kínálatában.